![]() |
LOVE KILLS
![]() |
CULTURA REZISTENTEI – EDUCATIE PENTRU REVOLUTIE!
![]() |
(Andy Warhol)
- Scopul acestei reviste nu este divertismentul si nici manipularea. Aceasta revista isi propune a fi si este conceputa ca o alternativa pentru revistele existente pe piata.
- Prin ea se incearca informarea oamenilor asupra subiectelor putin sau deloc discutate de mass – media obisnuita. Problemele care se dezbat aici sunt cele de care nelovim zi de zi, precum abuzurile, violenta, ura si prejudecatile semenilor nostri.
- Am hotarat sa iau atitudine impotriva acestor fapte, deoarece m-am saturat sa mi se spuna tot timpul sa tac si sa uit crimele care au loc langa mine.
- Aceasta revista isi propune chiar mai mult, cautarea unei alternative pentru aceasta societate, in care etatizarea (institutionalizarea) relatiilor dintre oameni, le-a rapit cel mai de pret lucru: libertatea de a lua atitudine pentru apararea propriilor drepturi.
- Daca noi nu ne aparam libertatea, atunci singurul lucru care ne-a mai ramas este moartea; nici statul, nici politia nu ne pot ajuta, deoarece nici macar nu exista atunci cand ramanem singuri, fata in fata cu esecul propriei persoane.
- Dupa 1989 s-a tot vorbit de libera exprimare, ca fiind unul din cele mai de pret drepturi ale omului; iar prin aceasta revista pot afla cat de respectat este acest drept.
“Outside society – in afara societatii e locul unde trebuie sa traiesc.”
(Patty Smith)
SUMAR:
ASTA NU ESTE O POVESTE DE DRAGOSTE
De la inceput scena Punk a fost un loc propice pentru dezvoltarea unui adevarat cult al Libertatii. Punk-ul a creat o alternativa anti-sociala, prin asta intelegand ca punkistii renuntasera la toate prejudecatile lumii “normale”.
Muzica, textele si atitudinea punk se opun clar conformismului, rasismului, sexismului si fascismului, fara a avea neaparat o tenta politica. Mai mult, societatea alternativa experimentata de punkisti se apropie si uneori chiar se confunda cu ideile anarhiste, pe care multi inca le considera utopice.
Simtindu-se amenintata, societatea actuala protejata de stat, de ideile patriarhale, de prejudecatile capitaliste legate tocmai de privilegiile de clasa, de rasism si ultraconservatorism; a reusit sa transforme punk-ul intr-un alt produs al economiei de piata. Lui i-au cazut victima tinerii apatici, dezamagiti si frustrati, datorita unei vieti lipsite de substanta si viitor. Ei incercau sa se identifice cu ceva – cu altceva, fiind in cautarea propriei personalitati. Astfel au devenit doar pseudo – punkisti, folositi pentru a arata esecul unei intregi generatii, atunci cand nu se integrau in sistemul consumismului impus de societate.
Aceasta le-a oferit alternativa ei: sclavi, marionete si mascote. Acum simbolurile punk sunt folosite in reclamele marilor companii, in filmele de proasta calitate (in care binele invinge raul, iar punkistii ajunsi la maturitate devin politisti). Marile lanturi de magazine ofera tinerilor cele mai luxoase haine si accesorii punk. Toate acestea pentru a integra curentul punk in societatea uniformizarii si dezumanizarii, care se pretinde a fi una democratica, protectoare a libertatii.
Prin toata aceasta comercializare si mistificare, societatea a transformat miscarea Punk intr-o alta sub-cultura politic corecta, unde se regasesc toate prejudecatile si ideile gresite impotriva carora a aparut Punk-ul.
In opinia mea, una dintre cele mai importante probleme ale scenei Punk din Romania, este SEXISMUL. O realitate groaznica, ce ne afecteaza din toate punctele de vedere. Aceasta idee a fost prelucrata atat de bine in subconstientul oamenilor, atat
inainte de ’89, cat si in perioada post-comunista, incat cei de aici nici nu recunosc existenta ei.
Sexismul de la noi este alimentat si de orgoliul ipocrit al pseudo-punkistilor si de ignoranta unor femei lipsite de personalitate, care se complac in mizerie. Sexismul acesta ii afecteaza in aceeasi masura si pe baieti. Se hraneste cu frustrarile si complexele lor, dand nastere la noi prejudecati. Aceste probleme personale distrug grupul si nu dau nici o sansa relatiilor dintre baieti si fete.
Dar atata timp cat femeile isi vor exprima doar lipsa de personalitate si vor urma intocmai sfaturile de la mamica si bunica, nu numai ca nu vor fi tratate cu respect, dar nici nu merita acest lucru. Oricum sunt de neanteles prejudecatile sexului masculin. Ei nu pot avea o relatie cu adevarat personala, de la individ la individ, cu o femeie si o privesc ca apartinand unei alte “rase”.
Generalizarea este o metoda folosita cu succes de societate pentru a distruge spiritele; care demonstreaza ca sexismul este o alta forma de xenofobie si rasism. Daca vezi femeia ca pe o fiinta inferioara, uneventual raport sexual inseamna o umilinta pentru tine si tradeaza intr-un fel, tendinta spre homosexualitate. Dar asta nu inseamna neaparat ca preferi barbatii, doar ca homofobia e mai puternica decat sexismul.
Minciuna de sine nu reuseste nici macar sa mascheze, in nici un caz sa vindece, teama, nesiguranta si complexele de inferioritate, ori mai grav de superioritate. Relatiile pe care le observ intre baieti si fete sunt o adevarata hotie, fiecare se gandeste sa insele si are impresia ca fura ceva. Fetele isi cauta un protector, iar baietii o victima.
Un pseudo-punkist vede femeia punk ca pe ceva ireal, de vreme ce el insusi este un mincinos, o gluma proasta. Pentru el femeia nu poate fi decat una “normala”, sau un cliseu existent doar la TV. Din aceasta cauza femeile punk nu pot fi respectate si nu se pot exprima. In momentul in care o femeie incearca sa se comporte asa cum simte, in deplina libertate, cu toate ca nu este luata in serios, este criticata, batjocorita si apoi dispretuita.
(Chiar si aceste randuri vor fi considerate un atac la persoana.)
Din nefericire, in miscarea punk romaneasca se aplica perfect cliseele
societatii unde nu este respectat dreptul la exprimare pentru simplul fapt ca esti femeie, iar femeile au “alte atributii”.
O punkista nu poate tolera misoginismul si in cele din urma prostia crasa a unor asemenea oameni care nu-si pot inchipui femeia decat in pantofi cu toc si cu prejudecati asemenea lor. Ei sunt constienti ca o punkista (chiar si un punkist) este exact opusul ideilor lor despre viata.
Nu pot fi decat pseudo-punkisti, nu doresc langa ei o punkista (se tem de ea si o urasc), ei viseaza la “ghiolbanca lo ideala”, femeia Barbie din postere si reclame. Sunt mandri daca prietenele lor nu sunt interesate de punk, se cred lipsiti de prejudecati, cand de fapt cauta o scuza pentru a duce o viata cat mai conservatoare.
Perechile de pseudo-punkisti amintesc foarte clar de parintii nostri, cu acelasi comportament, aceleasi probleme, aceleasi certuri, chiar mai mult aceleasi gusturi; deoarece ca marea majoritate doresc sa aiba o familie, asemenea celor dinaintea lor.
Dar vorba cantecului “Imitand batranii, veti ajunge ca ei”: zbarciti, cocosati, miopi, surzi, senili, neputinciosi si nesuferiti, iar copiii o sa va cedeze locul in autobuz.
“Nimeni care intelege miscarile feministe, sau care cunoaste sufletul unei adevarate femei, nu va face greseala sa sustina ca femeia moderna lupta pentru ca vrea sa fie barbat. Aceasta idee a fost inventata de “inteligenta” masculina. Femeia lupta astazi asa cum a luptat de-a lungul timpului, pentru libertatea de a fi femeie.”
(Anne B. Hamman)
DEPINDE DE TINE
Fetele nu asculta muzica punk
Fetele sunt prea timide sa mearga la concerte
Fetele ar trebui sa-si pastreze parerile pentru ele
AICI SUNT FETELE CARE SA DEMONSTREZE CA ASTA ESTE GRESIT
Fetele canta muzica punk
Fetele merg la toate concertele
Fetele publica reviste si se exprima deschis
Fetele si baietii actioneaza impreuna
E timpul sa contribui si tu, DEPINDE DE TINE!
(COJOBA)
COMPANEROS SOLIDARIOS
Tstii si eu stiu, ce este punk-ul si ce nu :
Comunitati autogestionate, emancipare sociala pentru o schimbare radicala,
Tineret libertarian.
Camarazi solidari, vom lupta pentru schimbare !
Noi stim cine este inamicul:
Este capitalismul si statul,
In timp ce ei se infiltreaza in randurile noastre,
Incet, ideile noastre dispar datorita tradarii hardcore-ului comercializat.
(Cojoba)
BALADA LUI MAMI SI TATI
Parintii obisnuiau sa ma bata, ma bateau cu cureaua
Parintii mei obisnuiau sa ma bata, acum ma bat singur
Ei obisnuiau sa ma bata, acum eu imi bat prietenii
Parintii obisnuiau sa ma bata, acum ii bat eu
M-au impins spre violenta, spre pacat, spre pumn
Durerea este doar o moda, doar o fiinta imputita
Durerea ma transforma in animal, ma scoate din sarite
Parintii obisnuuiau sa ma bata, acum eu imi bat prietena
Parintii mei obisnuiau sa ma bata, acum eu ii bat pe toti
Parintii obisnuiau sa ma bata, acum ma bat cu lumea
(Short Lived)
UNIFORM
Stang, drept, stang, drept, faci si tu ce poti.
Doar mergi si vorbesti ca toti ceilalti
Cu totii imbracati cum trebuie, se indreapta spre o viata in uniforma.
UNIFORM, fostul rebel e mort, nu-I nici o problema.
A fost sufocat in uniforma lui.
Mergi drept, vorbesti ce trebuie, alatura-te unei scene, vise sintetice comercializate.
Treci prin viata ca un “as vrea sa fiu”, cu totii imbracati de societate.
Fostul rebel e mort, nu-i nici o problema.
A fost crucuficat pentru uniforma lui.
(The Profits)
STEAGULUI NEGRU
Inainte ca anarhismul sa devina o doctrina, steagul negru era simbolul luptei anarhice si disperate a celor oprimati.
De ce este steagul nostru negru ? Neagra este partea intunecata a negarii. Steagul negru este negarea tuturor celorlalte steaguri. Este negarea nationalitatii care pune rasa umana impotriva ei insesi si refuza unitatea intregii umanitati. Neagra este furia si revolta impotriva tuturor crimelor hidoase, infaptuite impotriva umanitatii in numele apartenentei la un stat sau altul.
Primul steag negru a fost “Jolly Roger” – craniul cu cele doua oase incrucisate. Dar acest nume reprezinta pronuntia englezeasca a francezului “Jolie Rouge” (“dragutul rosu”), deoarece primele steaguri ale piratilor au fost rosii – insangerate, apoi au devenit mai inspaimantatoare: negre.
Steagul rosu este foarte cunoscut ca simbolul international al revolutiei proletare, iar steagul negru este cunoscut in istorie ca steag al miscarii anarhiste. Cea mai faimoasa combinare a acestor doua culori a reprezentat-o steagul rosu-negru din 1936 in timpul revolutiei spaniole, ca simbol al anarho – comunismului.
In iunie 1780 cand inchisorile din Londra au fost atacate, devastate si prizonierii eliberati in timpul rascoalei Gordon, gasim aceasta descriere: “Un barbat urias a fost vazut conducand o sareta si fluturand un imens steag rosu-negru, ca un purtator de stindard al unei armate inamice.” Numele acestui om era James Jackson si el a condus masele pentru a distruge ce mai importanta inchisoare din Londra. Strigatul de lupta a fost “A – hoy pentru Newgate”, iar acest “a –hoy” indica faptul ca Jackson a fost marinar, deoarece era strigatul folosit la munca pe corabii. Astfel istoria ne arata ca marinarii au fost una dintre cele mai militante sectiuni ale clasei muncitoare si steagul rosu-negru semnaland chemarea spre libertate pe strazile Londrei, avea o legatura directa cu steagul rosu-negru folosit cu ani in urma de piratii din insulele Caraibe.
Acest steag a fluturat din nou in aceste insule in 1791. Dupa o mare revolta a sclavilor, o parte din vechea fortareata a piratilor, Hispaniola, primeste in schimb
numele nativ-american ”Haiti” si devine prima republica negra independenta din lume. Condusi de Toussaint L’Ouverture, rebelii inving fortele a 3 imperii pentru a-si castiga libertatea. Steagul rosu-negru al insulei Haiti a devenit banner-ul libertatii pentru negrii secolelor 18 si 19, in special pentru marinarii care navigau in Haiti, deveneau haitieni si apoi se intorceau acasa fluturand steagul rosu-negru. Sclavii americani de pe navele de razboi si comerciale, fugeau si cautau refugiu in Haiti.
“Steagul spune: lasati-ne sa murim ca niste barbati si nu sa fim vanduti ca niste sclavi.” Erau cuvintele lui William Davidson la o demonstratie unde proteja steagul negru cu craniul si oasele incrucisate. Davidson a fost un barbat negru nascut in 1786 in Kigston – Jamaica, notorie capitala a piratilor, “cel mai blestemat oras de pe pamant.” A petrecut 3 ani pe mare, a fost sindicalist, l-a citit pe Tom Paine si a avut mai multe legaturi cu Toussaint L’Ouverture si revolutia din Haiti. In final a fost executat pe 1 mai 1820 impreuna cu alti camarazi, ca facand parte din “conspiratia din strada Cato”. Planuiau sa asasineze intregul cabinet ministerial in timpul cinei. Aceasta trebuia sa conduca la atacarea Bancii Angliei, la capturarea artileriei, si pentru a da o scanteie revlutiei in Marea Britanie.
Steagul negru “cel mai primejdios si totodata cel mai trist” a fluturat pentru prima data in 1831 deasupra unei manifestatii organizate la Reims in Franta. 52 de ani mai tarziu, Louise Michel faimoasa anarhista eroina a Comunei, tinand in mana o coada de matura de care legase o fusta neagra si veche, mergea cu obisnuitul ei aer demn si trist in fruntea unei multimi de someri rasculati pentru a jefui magazinele brutarilor. Astfel primul raport despre steagul negru fluturat de anarhisti la o revolta a clasei muncitoare dateaza din 9 martie 1883.
Oricum exista si alte rapoarte despre Louise Michel, care cu 12 ani in urma, in 1871, a fluturat steagul cu craniul si oasele incrucisate in vreme ce conducea batalioanele de femei in timpul insurectiei Comunei din Paris. Atunci exista chiar un ziar cotidian al comunei, intitulat “Le Pirate”.
Dar nici macar in 1831, zetarul din Besancon, Pierre-Joseph Proudhon inca nu publicase nici o carte, Mihail Bakunin, elev la
scoala de artilerie din Moscova, era un necunoscut, iar Piotr Kropotkin nici nu se nascuse.
Se pare ca teoria preluata de miscarea anarhista s-a nascut de ambele parti ale Canalului Manecii, de ambele parti ale hotarului dintre sec. 18 si 19. In anul 1793, pe masa de lucru a primului ministru al Angliei, William Pitt, au fost asezate doua volume groase intitulate: “Cercetare despre dreptatea politica si despre influentele ei asupra virtutii si fericirii obstesti”. Autorul, William Godwin, isi imagina o societate de oameni nesupusi nici unei constrangeri, conducandu-se exclusiv dupa propria lor ratiune, o societate ideala,data fiind inclinatia fireasca a omului spre dreptate, virtute si bunavointa. “Numai datorita existentei unui rau imens – proprietatea privata – precum si existentei statului ca o apara, aceasta fireasca inclinatie este mutilata si oprita”, arata Godwin.
Dar ministrul Pitt, socotind ca o carte care costa trei guinee “nu poate face pre mult rau in randurile celor care nu au nici trei silingi”, l-a lasat pe Godwin in libertate, desi dupa parerile multora el ar fi trbuit arestat.
Dar nu lucrarea lui, ci cartea lui Pierre – Joseph Proudhon “Ce este proprietatea ?”, aparuta in 1840, sclipitoare ca demonstratie si stil, a constituit de fapt manifestul unei noi miscari.
Aproape concomitent cu aparitia cartii lui Proudhon, un tanar, Mihail Bakunin, paraseste Rusia indreptandu-se spre Berlin, unde voia sa studieze filozofia. Aici se lasa cucerit de o idee noua, pusa in circulatie sub formula negativista: “pasiunea pentru distrugere este totodata o pasiune creatoare”. Aproprierea de miscarea muncitoreasca germana ii atrage insa atentia asupra unui mare adevar: necesitatea distrugerii oranduirii exploatatoare existente, in vedere pregatirii terenului pentru o lume noua si libera. Mai tarziu se imprieteneste cu Proudhon si Marx. In aceasta perioada, relatiile dintre cei trei sunt amicale, iar simpatiile – reciproce.
Si iata ca –aparent – anul 1848 il aduce pe Bakunin atat de aproape de tel ! Plin de entuziasm el pleaca dintr-o tara in alta sa lupte pe baricade. La Paris ii exaspereaza pe unii dintre “fruntasii” insurectiei prin nerabdarea si zelul lui: “Ce om - exclama
Caussidiere – in prima zi a revolutiei este o comoara, iar in a doua zi ar trebui impuscat”. Il gasim apoi printre luptatorii rascoalei populare din Praga, iar in 1849 conduce revolta din Dresda. Dupa infrangerea rasculatilor, adoarme extenuat, la primul han, dar este recunoscut si arestat.
Condamnat la moarte, Bakunin este extradat Austriei care-l cauta in urma rascoalei de la Praga; e din nou condamnat la moarte, dar, extradat in Rusia, unde este intemnitat la Petersburg, in fortareata Petru si Pavel. Dupa o detentie de 6 ani, este trimis in Siberia, dar reuseste sa evadeze si sa se imbarce pe o nava spre Japonia, de unde, prin Statele Unite, ajunge in Europa. Miscarea anarhista este inca foarte puternica, si Bakunin, din ce in ce mai cunoscut, devine unul dintre fruntasii ei. In 1868 el creeaza “Alianta democratiei socialiste”, primita la inceput in Internationala I. Ulterior, in 1872, “Alianta” este exclusa. Anarhismul considera drept primul si ultimul act al revolutiei desfiintarea statului.
Viata lui Bakunin se apropie de sfarsit. Dar cu putin inaintea mortii lui soseste la Londra un compatriot de-al sau – cunoscut datorita explorarilor si lucrarilor lui geografice, dar ica putin cunoscut ca revolutionar si anarhist: printul Piotr Kropotkin.
In Rusia, dupa rascoala decembristilor, intelectualii neconformisti, gata sa renunte la toate privilegiile si sa lupte pentru libertatea spiritului si progresului, erau recrutati din randurile tineretului aristocratic, singurul care avea posibilitatea de a se instrui. “La inceputul deceniului 1860-1870 – scrie Kropotkin – aproape in fiecare familie instarita se desfasura o lupta inversunata intre parinti, care doreau sa sprijine oranduirea veche, si copii, care isi aparau dreptul sa dispuna de ei insisi in conformitate cu idealurile lor.”
In 1861, iobagia a fost desfiintata in Rusia. Ceea ce il atrage pe Kropotkin (absolvent al scolii de paji, apoi ofiter, geograf si absolvent al facultatii de matematica) este – dupa o expresie curenta a epocii – “sa mearga in popor”. Pleaca alaturi de alti tineri la tara, pentru a-i invata pe iobagii de ieri sa scrie, sa citeasca si sa inteleaga legile societatii in care traiesc; in scopul acesta, cele mai dificile lucrari (chiar si “Capitalul” lui Marx) sunt traduse in
povesti populare. In conceptia lui Kropotkin, masa taraneasca constienta urma sa se rascoale si, dupa indepartarea opresorilor, sa formeze o societate libera, anarhica, respectiv lipsita de autoritatea de stat, dupa modelul vechii obsti satesti. Individualismul si subiectivismul apar astfel ca trasaturi de baza ale ideilor sale, ca si ale miscarii anarhiste in general.
O calatorie in Elvetia si contactul cu organizatia anarhista elvetiana “Confederatia Jurasiana” adancesc conceptiile anarhiste ale lui Kropotkin. Reantors in Rusia, Kropotkin isi continua activitatea ilegala, dovedindu-se insa un adversar al terorii practicate de narodnici si sustinand in continuare calea rascoalelor taranesti si a propagandei in toate paturile societatii.
In 1874, Kropotkin este arestat. In timpul celor doi ani petrecuti in fortareata Petru si Pavel, Kropotkin a asternut insemnarile despre o calatorie in Finlanda (la cererea Societatii de geografie din Rusia) si a refuzat sa dea orice informatii in legatura cu activitatea societatilor secrete. Intr-o zi il viziteaza marele duce Nicolai, sperand sa afle de la el ceea ce nu reusise anchetatorul. Refuzul e categoric. “Am facut depozitii in fata anchetatorului, n-am nimic de adaugat.” Ulterior, imbolnavindu-se de scorbut, Kropotkin e mutat la infirmeria unei inchisori de la marginea Petersburgului, unde, impreuna cu prietenii din libertate, cu care nu oierduse nici un moment legatura, isi pune la cale evadarea.
In ziua fixata, el se plimba prin curtea inchisorii, cu palaria in maini, ceea ce inseamna: “Sunt gata.” Dar semnalul din afara – un balon colorat – nu se vede. S-a intamplat un lucru banal: o intarziere. Dupa un timp, o ruda indepartata a lui Kropotkin ii aduce, cu permisiunea procurorului, un ceas. Sub capacul lui sunt ascunse indicatiile pentru o noua tentativa.
In ziua urmatoare, detinutul se plimba din nou, cu obisnuita lui incetineala: desi refacut, el simuleaza o mare slabiciune, pentru a pastra privilegiul plimbarii. La un moment dat din vila de peste drum se aud sunetele unei mazurci. Din doua miscari, Kropotkin isi arunca halatul de detinut si fuge spre poarta. Dincolo de poarta, trasura asteapta. Un prieten tine loc de vizitiu, un altul il ajuta sa urce. Trasura goneste si se opreste langa
langa dugheana unui frizer, unde Kropotkin este nevoit sa-si rada superbalui barba. Seara o petrece in separeul celui mai luxos restaurant din Petersburg, unde nici unui politist nu-i trece prin cap sa-l caute. Peste cateva zile, strabatand Finlanda si Suedia, ajunge la Londra.
Abia patruzeci de ani mai tarziu isi va reveea tara. Intre timp a incercat sa dea miscarii anarhiste ceea ce i-a lipsit intotdeauna: o filozofie unitara.
La congresul din 1876 al anarhistilor se lanseaza lozinca: “Propaganda prin actiune”. “Faptle” urmau sa atraga si sa mobilizeze masele. Putin mai tarziu, ziarul “La Revolte”, redactat de Kropotkin, preciza: “Revolta permanenta infaptuita prin cuvant, prin scris, prin pumnal, arma, dinamita, tot ce nu tine de legalitate este bun pentru noi.”
Amintirea reprimarii comunei staruia sinistra: douazeci de mii de morti, treisprezece mii de condamnati. In aceste conditii, “fapta” mobilizatoare o constituia orice manifestatie muncitoreasca, inaltarea unui steag rosu si chiar intonarea Marseiezei. Dar anarhistii preferau formele violente, si indeosebi asasinatele politice.
Semnalula fost dat in Rusia prin uciderea tarului Alexandru al II-lea. Dupa cateva luni, un muncitor, Goedal, si un medic, Nobiling, au atentat la viata imparatului german Wilhelm al II-lea, iar muncitorul spaniol Moncassy – la viata regelui Alfonso al XII-lea; un bucatar, Passanante, a ridicat pumnalul asupra regelui Italiei.
La 9 decembrie 1893, la Palais Bourbon, in timpul sedintei parlamentului francez, a explodat o bomba, destul de inofensiva de altfel; Vaillant, autorul atentatului, declara: "As fi putut sa pun o incarcatura mai mare; n-am facut-o; as fi putut folosi un exploziv mai puternic, de pilda nitroglicerina; n-am facut-o.“ Explozia voia sa fie un protest impotriva politicii guvernamentale de ignorare a nevoilor clasei muncitoare. Vaillant a fost condamnat la moarte. Presedintele republicii, Sadi Carnot, I-a respins cererea de gratiere. Inainte de executie, Vaillant a strigat: “Vive la Revolution !” Dupa cateva luni, un tanar italian, Caserio, l-a asasinat pe Carnot.
In ultimul deceniu al secolului al XIX-lea, anarhismul s-a manifestat exclusiv prin acte de teroare intelegand sa raspunda in acest fel represiunilor exercitate de clasele dominante.
FII MANDRU SA FLUTURI JOLLY ROGER !
(Do or Die & Magazin Istoric)
~ EMMA GOLDMAN ~
Emma Goldman s-a nascut pe 27 iunie 1869 intr-un ghetou evreiesc din Lituania si a emigrat in Statele Unite la varsta de 16 ani. Antisemitismul a influentat prima ei experienta in Statele Unite si a facut-o sa devina un critic al noii ei tari, la fel cum fusese si in Lituania. Dar ceea ce a facut-o sa-si dedice viata unei politici radicale a fost spanzurarea a 4 anarhisti in Chicago acuzati de uciderea unor politisti in timpul demonstratiei din piata Haymarket. A lucrat croitoreasa la o fabrica de corsete si a ajuns la concluzia ca patronii fabricii o exploatau, atat pe ea cat si pe ceilalti muncitori.
Emma Goldman a fost atrasa de anarhism nu numai pentru ca dorea inlocuirea capitalismului cu cooperative libere ale muncitorilor, dar si libertatea de exprimare, ateismul si eliberarea de inhibitiile sexuale. Caa multi alti anarhisti contemporani cu ea, Emma Goldman era atrasa de ideea unei politici violente. In timpul demonstratiei de la Homestead a ajutat impreuna cu iubitul si prietenul ei, Alexander Berkman la planuirea unei tentative de asasinare a patronului fabricii de otel, Henry Frick. Un an mai tarziu a fost inchisa deoarece a incurajat somerii sa fure paine atunci cand aveau nevoie.
Dupa ce a atacat guvernul in numeroase discursuri, Emma Goldman a fost arestata in 1893 si a intrat in inchisoare in New York City pentru incitare la revolta. Dupa eliberarea ei in 1894, a tinut prelegeri in Europa si de-a lungul Statelor Unite, iar din 1906 pana in 1917 a editat si publicat “Mother Earth” (Mama Pamant), o publicatie lunara anarhista.
Emma Goldman a fost de asemenea un pionier in lupta pentru controlul sarcinilor, crezand ca prin aceasta va reduce mizeria din viata oamenilor diminuand povara familiilor numeroase si dand femeilor libertatea sexuala. Ea a fost una din primele femei care a publicat carti despre acest subiect. Ea a argumentat ca nu face referire la copii si ca prevenirea sarcinii este un drept pe care fiecare femeie trebuie sa il aiba. Lucrand ca sora medicala si ca moasa si luand parte la o conferinta in Franta unde prezervativele si contraceptivele erau discutate, Emma Goldman cunostea multe despre metodele moderne de control ale sarcinii. In 1916 a
fost arestata pentru incalcarea unei legi care interzicea raspandirea de informatii despre contraceptive.
Emma Goldman era deasemenea pentru “dragostea libera” care insemna, pentru ea, unirea sexuala si spirituala a doua persoane care nu sunt casatorite. Ea considera casatoria pentru femei drept o viata de dependenta ca obiect sexual.
Multi oameni o vedeau ca pe “Noua Femeie” emancipata, necasatorita si independenta.
Emma Goldman s-a opus tuturor institutilor violente si exploatatoare: proprietatii private, sclavagismului, religiei, casatoriei, armatei si statului. Provocarea ei impotriva tuturor autoritatilor, politice si religioase, era bazata pe angajamentul ei fata de principiul libertatii individuale in interiorul unei societati comuniste unde toti contribuie dupa puteri si iau dupa nevoi.
In timpul primului razboi mondial, Emma Goldman a fost arestata pentru ca a organizat o campanie impotriva recrutarilor obligatorii. In 1919 a fost deportata inapoi in Rusia impreuna cu alti anarhisti. Dupa ce la inceput era o sustinatoare a revolutiei bolsevice, a fost rapid deziluzionata de nerespectarea dreptului de libera exprimare si de conducerea partidului.
Cartea ei din 1923 “Deziluziile mele referitoare la Rusia”, a fost una din primele critici adevarate la adresa sistemului sovietic si a mediatizat contestarea vehementa a politicii bolsevice. Emma a fost expulzata apoi din Rusia, la fel ca si din Statele Unite.
A petrecut ceva timp in Anglia, devenind un subiect britanic prin casatoria ei cu un miner galez in 1926. In timpul razboiului civil Spania (1936-1939), a lucrat pentru guvernul republican spaniol din Anglia si din Madrid.
A murit pe 14 mai 1940 in Toronto – Canada.
(BARRICADA)
LYDIA LUNCH
(New York 1959)
Motivul mortii, o tema obisnuita pentru scena alter – rock-ului, apare cel mai des la Lydia Lunch.
Imaginea Lydiei e socanta si brutala, nu e neobisnuita in vartejul post-punk-ului, totusi e surprinzatoare; in acest punct este ea – unica. Gesturile si stilul ei de viata sunt inrudite cu creatia si viziunile sale.
La 13 ani, ajunge sa gaseasca lumea oribila asa ca alege izolarea si negarea. Tot ce este in jurul ei, I se pare insuportabil si strain. Greata, ca stare sau ca senzatie a vietii, nu o satisface; dar din greata se dezvolta programul ei artistic. La 14 ani e hotarata – si-a gasit drumul in viata: incearca sa fondeze o formatie, dar in curand ii paraseste; considera ca baietii sunt prosti si nefolositori.
Prima formatie recunoscuta a ei este “Teenage Jesus and The Jerks” in 1976. Lydia e suparata, uraste si ataca lumea, cantecul e tipator, isi biciuieste chitara. Sunt primii reprezentanti ai no-wave-ului prin piesele lor scurte si fara melodie, alaturi de D.N.A., formatia lui Arto Lindsay. Aparitia primului disc este mult ajutata de Brian Eno. Dar iata care a fost parerea Lydiei despre Ajutorul sau: “Eno a avut efect negativ asupra creativitatii mele. E ca un pahar cu apa, se inghite repede,dar eu prefer sa beau dintr-un pahar plin cu lame.”
Singuratatea nu si-o sacrifica. Desi are succes, paraseste “Teenager Jesus” si nu va ramane nici mai tarziu cu vreo alta trupa (“Beirut Slump”, “8-Eyed Spy”, “13-13”). “Am nevoie de o formatie atata timp cat fac un disc cu ei”, spune ea in 1982. In urma discului “The agony is the ecstasy” nu prea se mai poate crede in continuarea carierei. In aceasta viziune groaznica, doar pulsarea monotona a tobelor se poate spune ca e sunet muzical. Nici Lydia nu canta, dupa tipatul introductiv mai mult plange, comenteaza, sau recita. In rock nu s-a mai auzit o asemenea personificare a destramarii organismului. In timp ce o ascultam, ajungem la limita fiintei si nefiintei si nu mai stim daca urmeaza raiul sau infernul.
Lydia citeste cu placere carti medicale, o intereseaza mai ales bolile incurabile. E fericita daca e bolnava, starea asta o inspira in creatie. La sfarsitul anilor ’80 ajunge sa fie catolica-bigot, colectioneaza obiecta bisericesti, iar in casa si-a facut un mini-altar.
In 1982 are un turneu in Europa cu Birthday Party; sunt inregistrate si cateva piese, din care va iesi discul “Honeymoon in Red”. Chitaristul Ronald S. Howard si Lydia se indragostesc si inregistreaza o piesa veche sentimentala, in stilul lor brutal: “Some velvet morning”.
Se pare ca 1982 e un an crucial pentru Lydia, nu-si mai face formatie, iar concertelor le iau locul performance-urile si seratele poetice. Scrie drame cu Nick Cave, scoate o caseta cu versuri “Hard rock”, impreuna cu Michael Gira. La fel cum o face in poezie si in rock cauta parteneri cu sensibilitate ca a ei. Dupa Birthday Party va lucra si cu alti reprezentanti ai alter-rock-ului: Sonic Youth, Einsturzende Neubauten, Die Haut si Clint Ruin. I se schimba si atitudinea fata de existenta: “Cea mai groaznica perioada a vietii mele au fost primii 20 de ani, pentru ca eram incapabila sa ma inpac cu faptul ca m-am nascut. De la varsta de 6 ani am simtit in mine o ura si o rautate infernala din cauza asta. Pana la urma trebuia sa scap de ele si asta a dus la o glorie totala a sufletului meu. Asa am ajuns la durere, care e mult mai satisfacatoare decat goliciunea. Inteleg perfect cum aceasta din urma poate sa duca la sinucidere, fiindca nimic nu poate fi mai groaznic decat pustietatea sufletului. Eu nu m-am sinucis, pentru ca am invatat sa rad de orice. Poate sa fie oricat de groaznic ceea ce fac oamenii cu Pamantul sau impotriva celorlalti, eu rad.”
La 3 ani dupa “The agony is the ecstasy”, Lydia revine la viata cu albumul “In Limbo”; se acomodeaza cu supravietuirea. Continuarea e la fel cu inceputul: sange, dragoste aberanta si moarte. Lydia tipa si plange ca in trecut. In viziunile sale, dragostea nu poate alunga dorinta de moarte, dimpotriva ea vede dragostea ca o masca a mortii.
“Pamantul scuipa sange si ne inghite pe toti. Sunt tipi care vor sa ucida. Asta e destul de dureros si socant. Stau culcata in multime-sub prima lovitura. Cladiri se prabusesc una dupa alta – culorile explodeaza. Se uita la mine – cat sunt de distrusa. Cativa tipi vor sa ucida. I-am zis ca o sa mor daca ma saruta, la care a raspuns: e mai bine daca mori. Scoate-ti carnea din a mea, sangele din patul meu. Nu pot sa astept tipul care niciodata nu va veni. Ma asteapta pana la moarte si mai departe si mai departe…”
“De pe Honeymoon in red piesa mea preferata este Done Dun”, dupa cum scrie pe disc Lydia o canta cu “fratele ei geaman mort”; recunoastem vocea lui Nick Cave… e un banc morbid ? Nu. Nick Cave e intr-adevar frate in nesiguranta si ar putea sa fie si mort. La aparitia discului Nick se afla sub tratament medical cu paranoia lui acuta si cu ficatul distrus de heroina si alcool.
“Criminalul urca in masina sa-mi explodeze in intestine – sa o faca. Lacrimile incep sa curga si incepe comedia. Rai, imi iau ramas bun, deja vine durerea, cand lacrimile incep sa curga si incepe comedia. Rai, imi iau ramas bun, deja vine setea, cand sangele intr-adevar curge si incepe comedia.”
Lydia lucreaza impreuna cu Clint Ruin la coloaana sonora a filmului “Stincfist”. Pe langa rock si poezii, filmul e al treilea domeniu de activitate a lui Lydia Lunch. In a doua jumatate a anilor ’70 deja apare in filme punk facute da amatori: “Black Box”, “The Offenders”, “Beauty becomes the beast”. Ultimele filme insa, al caror scriitor si personaj principal e ea, au fost oprite de cenzura: “Fingered” si “Right side of my brain”. “Brutalitatea si nesimtirea lui Fingered a atins in unele locuri categoria filmelor porno-hardcore. Doamna Lunch ca personaj principal arata cateva practici sexuale ofensive. Multe femei tinere s-au ridicat si au parasit sala” – spune critica. Iar Lydia raspunde: “Pornografie obscena si violenta. Asa trebuie sa fie filmele mele! Urasc scenele regizate. Dar in sex procedam corect, nu ? Trebuie sa satisfac toata lumea cand fac un film, atat ca producator, cat si ca artist. Eu o sa fac cea mai buna pornografie. Tot ce am vazut pana acum,era urat, plictisitor si tampit.”
“Tampenia epocii Reagan cu cenzura si minciunile ei, n-au reusit sa ma opreasca. Nu fac politica, dar mi-e greata cand vad ca nimeni nu face nimic. Porcul ala innebuneste orice om !”
In toamna anului ’89 are din nou concerte la Lodra. Formatiei sale compusa din 3 femei (cu Kim Gordon , chitarista din Sonic Youth, astfel Lydiei implinindu-i-se o veche dorinta, deoarece pana atunci lucrasera impreuna numai in studio), ii da numele unui scriitor underground american: Harry Creves.
“Traiesc si sunt fericita. De 10 ani ma straduiesc sa fac ce ma distreaza. Nevoi personale nu pre am. N-am nevoie de drog, de masina, haine sofisticate, imi ajung putini bani si nu-mi trebuie familie. In lumea de azi un copil e prea mare lux. Daca o sa vreau un copil, o sa fur unul. Dar in nici un caz sa nu fie mai mic de 12 ani, n-am chef sa spal scutece!”
LUPTA ARMATA IMPOTRIVA INSTITUTIILOR PATRIARHALE
Multe teoriticiene ale feminismului, dar si activiste condamna categoric “violenta”, fie ea ofensiva sau defensiva, fizica sau verbala; dar la baza, aceasta violenta (un termen, el insusi, extrem de ambiguu), isi are radacinile in cultura patriarhala si in prejudecatile patriarhale si este, intr-un fel, “inventia” barbatilor.
Intre timp, ganditorii feministi au pus accentul pe analiza violentei si a relatiilor bazate pe puterea ierarhica, care erau considerate de marea majoritate de o certa valoare; deoarece intreaga condamnare a violentei revolutionare, care viza distrugerea tuturor opresorilor, era o grosolana simplificare a unei situatii extrem de complexe: - tirania patriarhala asupra tuturor, barbati si femei laolalta, cu totii in aceeasi situatie in care violenta este folosita de agresori pentru a forta supunerea sociala si politica, in care noi toti cautam cu disperare alternative reale pentru a ne castiga vietile.
Analiza rolului miscarii de rezistenta armata si al femeilor implicate in marea lupta de eliberare impotriva patriarhatului, dintr-o perspectiva in intregime “esentialista” (asa cum Robin Morgan a facut-o in cartea ei cea mai cunoscuta “Amantul Demon”), este o forma eronata de revizionism istoric; deoarece desconsidera complet viata unor femei precum Harriet Tubman, care a condus raidurile gherilei armate din sudul Statelor Unite (era vorba de o tabara armata a sclavilor), care urmareau sa salveze camarazii lor aflati in captivitate. Dar si alte numeroase femei precum Assata Shakur, Marilyn Buck sau Bernardhine Dhorn, care au imbratisat cu entuziasm lupta armata, ca pe o tactica excelenta despre care nu aveau nici un fel de regrete.
Acest articol nu urmareste sa apere lupta armata,deoarece in opinia noastra aceasta nu are nevoie de nici o justificare; dar in schimb isi va indrepta atentia asupra a doua grupuri (dintre multe altele) care s-au angajat intr-o rebeliune armata impotriva institutiilor patriarhale.
Celulele Revolutionare (CR) si Armata de Rezistenta din Vestul Germaniei (Rote Zora):
Celulele Revolutionare (CR) si-au facut aparitia pe 16 noiembrie 1973 ca un atac impotriva ITT in vestul Berlinului, pentru a semnala participarea corporatiilor multinationale la puciul militar al lui Pinochet in Chile.
In 1975, primul atac cu exploziv revendicat de femeile CR, a avut loc impotriva Curtii Constitutionale Federale din Karlsruhe – Germania, a doua zi dupa ce fusese adoptata o noua lege impotriva avortului. Femeile CR cereau dreptul absolut de a face avort pentru fiecare femeie insarcinata, ca pe un drept la auto-determinare asupra propriilor corpuri.
Din 1976, numeroase femei au parasit CR pentru a-si forma propriul grup de actiune, iar din 1977 si-au inceput activitatea feministele militante impotriva patriarhatului din grupul de gherila urbana Rote Zora, care a actionat autonom si independent. In acest timp insa, alte femei faceau parte in continuare din CR, care de atunci si-a concentrat atentia pe acte clandestine de sabotaj in sustinerea marii miscari anti-nucleare din Germania.
Rote Zora atacau in primul rand institutiile patriarhatului, companiile, persoanele reprezentative si infrastructura societatii masculin-sexiste, care oprima si exploateaza femeile din lumea intreaga. Ele au dus campanii impotriva comerciantilor de pornografie, impotriva sex-shopurilor, a traficantilor internationali de “carne vie” (care profitau din exploatarea femeilor asiatice – “mirese” pentru barbatii din vestul Germaniei) impotriva doctorilor care sustineau sterilizarea fortata (Dr. Guild – “Noi vedem Federatia Doctorilor Guild ca exponenti ai violului in halate albe” – Rote Zora) si impotriva companiilor de medicamente periculoase (firma Schering a produs Duogynon care afecta direct nasterea). O alta tactica populara a Rote Zora era schimbarea taxelor din transportul in comun.
Din 1984, Rote Zora lucreaza pentru a pune la punct o critica a miscarii pentru pace. In aceasta lucrare ele critica miscarea pacifista pe care ele o considera una burgheza cu o viziune apocaliptica. Rote Zora spuneau ca cea mai mare greseala a miscarii pacifiste a fost de a-si concentra atentia politica numai asupra perspectivei pacii in marile metropole, in loc sa discute contextul imperialist, dintre problema inarmarii si criza mondiala: mizeria lumii a treia, reducerea ajutoarelor sociale, sexismul si rasismul.
Rote Zora in anii ’90:
In primii 2-3 ani ai deceniului ’90, Celulele Revolutionare si-au concentrat actiunile asupra problemelor refugiatilor si strainilor din Germania. Atacuri precum cel de la Centrul de Inregistrare din Koln, sau ranirea sefului Politiei Emigrarii din Germania de Vest, arata hotararea si aria mare a acestor politici militante. Chiar daca cei atacati erau direct responsabili de practicile rasiste in problema refugiatilor, intentia atacurilor asupra institutiilor implicate in formularea politicilor rasiste (ale caror documenta, dosare si date, erau distruse); a fost de a obtine un spatiu care sa nu fie reglementat si controlat de stat.
Inca de la inceputul anilor ’70 CR si Rote Zora au facut mai mult de 200 de atacuri impotriva infrastructurii culturii patriarhale. Cel mai de succes si cel mai cunoscut atac de pana acum al Rote Zora, a fost cel cu bombe incendiare asupra a 10 sucursale ale Adler Corporation, una dintre cele mai mari producatoare de imbracaminte din Germania, care avea cele mai multe vanzari, dar care platea cele mai mici salarii femeilor care munceau in fabricile din Koreea de Sud si Sri Lanka.
Iata un extract din comunicatul de presa al Rote Zora despre atacurile asupra companiei Adler: “Femeile de la Adler din Koreea de Sud, lupta impotriva exploatarii capacitatii lor de munca si au inceput razboiul impotriva sexismului de zi cu zi. Ele au nevoie de orice fel de sustinere din Germania pentru lupta lor. In consecinta, conditiile jalnice de munca si de viata ale femeilor din centrele de productie de la Adler din Koreea de Sud si Sri Lanka au devenit mult mai cunoscute aici prin acest manifest si prin actiunile si evenimentele de la Centrele Comerciale Adler. Prin aceste actiuni anti-imperialismul poate fi practic. Asa ca este posibil ca lupta de acolo, dusa de femeile din Koreea de Sud si lupta de aici, dusa de Rote Zora, sa fie compatibile: noi nu luptam pentru femeile din lumea a treia, noi luptam impreuna cu ele.”
In 1987, Rote Zora si grupul lor geaman din Berlinul de Vest, “Amazoanele”, au folosit bombele incendiare impotriva a 10 sucursale Adler, de pe tot teritoriul Germaniei de Vest, cauzand pagube de zeci de milioane de dolari. Din aceasta cauza Adler a fost fortat sa respecte cererile muncitoarelor textiliste, dovedind foarte clar ca rezistenta militanta poate fi eficienta.
Atat CR cat si Rote Zora au structuri anti-autoritare si un proces decentralizat de luare a deciziilor pentru alegerea eventualelor tinte. De asemenea au aratat ca actiunile directe militante sunt doar o parte a miscarii revolutionare. Lucruevidentiat si de urmatorul citat din revista "Autonomie“ din 1980, intr-un interviu cu membre CR: “Am participat in mai multe actiuni legale si campanii de lucru ale miscarilor sociale, de-a lungul trecutului nostru militant, dar acestea nu inseamna mai mult decat impartirea de fluturasi si manifeste, mersul la demonstratii, participarea la pichete, publicarea de ziare, propaganda, ori ocuparea de case (squating). Noi nu avem un sistem ierarhic pentru alegerea actiunilor. Gandirea intr-un mod ierarhic pune actiunile intr-o perspectiva a privilegiilor si inclina spre o gandire patriarhala.”
Unul dintre motivele pentru care tactica Rote Zora a avut succes este acela ca in actiunile lor directe au atins probleme despre care multi oameni erau deja informati si chiar simpatizanti. De exemplu Rote Zora a castigat un mare sprijin popular datorita actiunilor legate de masiva miscare feminista deja existenta in Germania, unde presa anarhista si radicala dusese de mult timp o mare campanie de informare a publicului asupra problemelor ce implica sexismul, oprimarea si exploatarea femeilor, dreptul unic al femeilor asupra propriilor corpuri.
In acelasi timp CR nu beneficiau de un sprijin atat de mare ca Rote Zora. Dar in 1987, suporterii CR lanseaza cartea "Drumul spre succes", explicand actiunile, strategiile si politicile CR. In mai putin de o saptamana dupa ce cartea apare in rafturile librariilor radicale, intregul tiraj de 3000 de exemplare a fost vandut.
Procentul ridicat de eficacitate al actiunilor CR si Rote Zora nu ar fi fost posibil fara sprijinul popular. Doar prin ele insele, aceste actiuni nu s-ar fi putut integra in lupta pe termen lung. Datorita sprijinului miscarilor de masa, membre ale Rote Zora si CR au fost capabile sa lucreze impreuna cu ceilalti oameni (implicati in lupta pe cai legale) si in acelasi timp, fara a-si expune identitatile lor. In intreaga lor istorie , o singura femeie a fost arestata pentru ca ar fi fost membra in Rote Zora, dar datorita lipsei de probe impotriva ei, acuzatiile au fost retrase.
(BARRICADA)
A.L.F.
CE ESTE ANIMAL LIBERATION FRONT ?
A.L.F. este o organizatie internationala care cauta sa elimine total abuzurile impotriva animalelor si orice suferinta care le-ar putea fi cauzata de oameni.
A.L.F. nu are un organ de conducere si nici macar membri formali. Este o organizatie alcatuita din indivizi, care muncesc in grupuri mici denumite celule. Principala tactica adoptata de ALF este actiunea directa “non-violenta”. Din motive de securitate nu exista comunicatii intre aceste celule, astfel incat daca una dintre ele este deconspirata, celelalte sa nu fie afectate.
CE FACE ANIMAL LBERATION FRONT ?
A.L.F. elibereaza animalele din locurile si situatiile in care sunt exploatate si torturate (ferme pentru blana, laboratoare, ferme industriale, etc.). Apoi le plaseaza in siguranta in case unde sunt ingrijite si pot duce o viata cat mai naturala, departe de suferintele indurate.
Deasemenea ALF provoaca importante pagube economice celor care profita de moartea, mizeria si exploatarea oricarui animal.
Scurt istoric A.L.F.:
In Anglia la inceputul anilor 1960 s-a format un grup numit “Asociatia Sabotorilor de Vanatoare” (HSA), al carui scop era sabotajul si intreruperea directa a vanatorilor prin lansarea de mirosuri false, distrugerea instrumentelor de vanatoare, trimiterea cainilor de vanatoare in directii gresite sau gonirea animalelor spre locuri sigure. Acum HAS exista in intreaga Mare Britanie si ii opreste pe cei care numesc sport – macelarirea animalelor.
In 1972, un grup de sabotori de vanatoare a hotarat ca este nevoie de actiuni si mai militante in sprijinul animalelor si astfel a aparut “Brigada Milei”. Ei au inceput prin distrugerea pustilor folosite la vanatoare de pasari, spargerea parbrizelor si taierea cauciucurilor masinilor de vanatoare. Apoi grupul trece la alte forme de lupta cu abuzurile impotriva animalelor, dand foc laboratoarelor farmaceutice si incendiind barcile pentru vanatoarea de foci.
In 1975, 2 membri ai Brigazii Milei, Ronnie Lee si Cliff Goodman, au fost prinsi in timp ce incercau sa patrunda intr-un laborator si au fost trimisi la inchisoare. Paradoxal, dupa arestarea lor, sprijinul pentru actiunea directa a crescut si in 1976 s-a nascut Frontul pentru Eliberarea Animalelor.
De atunci si pana acum zeci de mii de animale au fost salvate, iar cei care nu respecta animalele au suferit pagube de sute de milioane de dolari. In Marea Britanie, de la raiduri in laboratoare pana la spargerea vitrinelor magazinelor de blanuri, aceste actiuni au atins o rata de 75 pe saptamana.
Primul raport despre actiuni ALF in Statele Unite dateaza din 1977, cand doi delfini au fost eliberati din laboratoarele marinei din Hawaii. In 1993 Departamentul Justitiei si Agriculturii din Statele Unite a raportat ca intre 1977 si Iunie 1993 au avut loc 313 actiuni inregistrate care au implicat distrugerea proprietatii impotriva cercetatorilor din domeniul medical, a producatorilor de carne si afacerilor cu blanuri. 60% din aceste actiuni au fost revendicate de ALF. Si trebuie tinut cont ca nu toate grupurile isi revendica actiunile si multi dintre cei care exploateaza animalele nu raporteaza incidentele de tema unei proaste publicitati.
Astazi A.L.F. este activ in cel putin 11 tari si miscarea este in crestere. In fiecare an apar noi celule care raporteaza actiuni excelente si entuziasmante pe tot globul. Chiar si cu mii de actiuni in intreaga lume, nici un om si nici un animal nu au fost ucisi sau raniti de A.L.F.
Daca vrei sa existe si in Romania A.L.F., trebuie in primul rand sa iubesti animalele, apoi sa iei atitudine impotriva celor care le fac rau. Si la noi exista gradini zoologice, circuri, hingheri, magazine de blanuri si nu in ultimul rand oameni de langa tine care nu respecta animalele.
ANIMAL LIBERATION – HUMAN LIBERATION
(A.L.F.)